Бу Бергман
Мечтата

Превод от шведски: Вера Ганчева, —

chitanka.info

I

В една влажна и снеговита вечер в средата на декември по склона на хълма Кунгсбакен слизаше слаб мъж с дълга шия и уморено лице. Имаше светли очи и рядка брадичка. Влачеше десния си крак и нервно барабанеше със скръстените си на гърба ръце.

Улица „Дротнингатан“ се простираше пред него, осветена от фенерите и обгърната в мъгла. Във въздуха кръжаха едри, рехави снежинки. По хълма с мъка се изкачваше дилижанс и червени отблясъци от фенерите падаха върху задниците на конете, мокри от пот. Пешеходците се движеха в два потока: един нагоре и друг надолу, а там, където се сливаха, образуваха водовъртеж от хора, който тутакси се разсейваше. Навсякъде се чувствуваше предколедна атмосфера.

Фабиан Левис вървеше по пътя си, без да се отбива никъде, както правеше вече четиридесет години. Живееше все в тази къща на улица „Нортюлсгатан“, където се бе родил, и досега помнеше времето, когато светът му се ограничаваше, от една страна, с градската застава, а от друга — с улица „Стрьомгатан“, които бяха за него като Северния и Южния полюс. Стиснал ръката на бавачката, той извършваше дълги експедиции, като особено интересен бе пътят към южния полюс — приказно пътешествие, изпълнено с най-удивителни приключения и с толкова нови неща, че после не стигаше цяла седмица за въпросите, които задаваше. Той и сега обичаше не по-малко „Дротнингатан“, а може би дори повече, за него тя си оставаше улицата на откритията — наистина тези открития правеше най-вече за себе си, но пък никоя друга улица не го подтикваше за това. И разбираше защо. Дългите, прави улици съвсем не притъпяват мисленето, както смятат мнозина, напротив, те будят мозъка и въображението. Опъната като стрела от хълма Кунгсбакен до реката, тясна, със спокойни редици от къщи по двете си страни, тази улица бе особено подходяща за съсредоточен размисъл. Затова Левис я обичаше. Би искал само да бе два пъти по-дълга, да се простира безкрай.

Като стигна до крайбрежния булевард, трябваше непременно да вземе решение: накъде да поеме — надясно, наляво или назад. А на Левис не му се искаше да взема никакви решения. Как да се уверим, че не бъркаме? Може би напълно противоположната постъпка би била не по-малко правилна? Левис изобщо не разбираше как хората предприемат каквото и да било, освен ако обстоятелствата не, ги тласкат към това. Та нали да действуваш, е равносилно на това да хвърлиш камък от върха на планина: той може да се търкулне в скална цепнатина, но може да повлече след себе си и други камъни, цяла лавина, която ще донесе гибел и разрушение за непознати, без човекът, който го е хвърлил, да им желае зло. Сам Левис всеки момент също може да бъде повлечен от такава лавина. Кой знае? И дали именно сега, докато купува вечерния си вестник от будката под червения мавритански фенер, не се е случило нещо у дома му или на хиляди мили оттук. Или бог знае къде: някому нещо е хрумнало, някой е написал нещо на къс хартия или се е родил човекът, дето ще погуби Левис — но нищо не можеш да направиш, нищо. Остава само да чакаш съдбата си.

Левис бе на мнение, че човек никога не бива да е сигурен в своята безопасност. От нещастията не е в състояние да те предпази и най-надеждната полицейска охрана. От времето, когато започна да мисли съзнателно, винаги го гнетеше страх, отначало в училище от уроците и бележките, а сетне от всичко на света: от жените, парите, приятелите, началниците, дребните неуспехи и проблясъците на щастие, които веднага потушаваха със съмнение, защото гледаше на тях като на капани, където го тика измамната радост, та всъщност да го погуби. Радостта обезоръжава. Неговият житейски принцип бе въоръженият неутралитет, готовността да се брани от всекиго, който би поискал да го хване под ръка и да го измъкне на разходка, да го развесели или да го запознае с нов поглед върху света. И тъй като плахостта и неумението да се налага, пък и физическият недъг — сакатото стъпало, винаги го бяха терзали, хората започнаха да му се струват източник на световните злини. Подобно на героя от „Пер Гюнт“ той винаги живееше „сам за себе си“, решен никога да не предприема нищо сериозно.

Принадлежеше към онези хора, които смесват мечтата с действителността. Просто всичките му подтици, чувства и желания се ограничаваха със собственото „аз“ и дори мисълта, че те могат да се предадат на други, би му се сторила също тъй нелепа, както и вярването в материализацията на духовете и в подобни щуротии. Беше едновременно студен и чувствителен, склонен да фантазира и лишен от предразсъдъци. Вечно вглъбен в себе си, регистриращ всички излитания и падения на душата си, тъй както се регистрират борсовите колебания, той правеше крайно неопределено впечатление на хората, които го смятаха прикрит и неискрен. Неговата неувереност се предаваше и на околните.

Постепенно престанаха изобщо да му обръщат внимание. Той работеше като счетоводител във фирма, търгуваща с колониални стоки, и вършеше скромните си служебни задължения с мълчаливо усърдие; понякога го хвалеха — благодареше и се връщаше в канцеларийката си. Но все си стоеше на същата длъжност. Никой не се сещаше да го повишава, защото и той самият не мислеше за това.

— Господин Левис — казваше му собственикът на фирмата, — вие сте извънредно необходим човек. Просто сте незаменим.

Първия път Фабиан почервеня до корените на космите си и единствено чувството на благодарност му попречи да поиска увеличение на заплатата. Но тъй като впоследствие чу тази оценка още много пъти, почти винаги, когато Никодеми, неговият господар, се дотъркулваше в кантората, димейки с дебела пура след, особено вкусна закуска, той разбра истинската стойност на подобно благоволение и сметна, че всъщност не ще да е толкова необходим. И така, разбира се, изчезнаха всякакви надежди за по-голяма заплата.

Но все пак увеличиха му заплатата и той започна всеки месец да отделя по малко пари. Обядваше в ресторант, където за крона можеше да получи пиле, а закуската и вечерята си приготовляваше сам на примуса у дома. Прозорците на двете стаички, които му бяха останали от квартирата на родителите, гледаха към залива Брунсвикен, но живописната гледка се накърняваше от приюта за слабоумни. В тези стаички се намираше всичко, което притежаваше: малко старинни мебели, няколко книги, дребни вещи. На специална полица бяха поставени лулите му — „Бисмарк“ и „Ангелче“. Пушеше ги поред. Когато беше в лошо настроение, посягаше към „Бисмарк“, а когато в душата му бе ведро, вземаше „Ангелче“, за да го развесели още повече.

Така си живееше сам, без приятели и без жени. Жените му вдъхваха страх и въжделения, но страхът почти винаги надделяваше. Когато на улицата дочуваше тихия, сребрист звън на смеха им, гърлото му пресъхваше. Но никога не ги заговаряше. Те принадлежат към друга, особена раса, мислят и постъпват по съвсем друг начин. Никога, по нито един въпрос мъжът и жената не са на едно мнение. И си спомняше темата на старинния схоластичен диспут: жената човек ли е, или не? Той би отговорил, че тя е нещо повече и същевременно нещо по-малко от човек.

Веднаж изживя любовна история, не много сериозна, но тя изигра значителна роля в живота му, защото си остана единствена. Влюби се в едно момиче, а и то се влюби в него, защото и двамата бяха млади, а край нея нямаше по-подходящ обект. Вечер седяха един до друг и той развълнувано шепнеше:

— Ева, представи си, че внезапно умра!

И ридаеше над самия себе си.

— Не зная какво ще правя тогава — отговаряше Ева и след година се сгоди за директора на музикалното училище.

Тя наистина не знаеше какво да прави, макар Фабиан да беше жив, така че сега той нямаше защо да умира. Продължаваше да живее, а след известно време дори се зарадва на нейната измяна. Тя го закали, даде му мъжество. От нея черпеше сила за злобата и глухото презрение, на които сам се чудеше. Но жените продължаваха да се смеят и да мятат искри с очи, без някоя от тях да го оцени по достойнство. А той нямаше нито един бял косъм и с течение на годините видът му бе станал по-представителен.

Животът течеше покрай него, вече бе на четиридесет години. Будеше се нощем и си говореше сам на себе си: скоро всичко ще свърши. Какво е направил? Има ли какво да помни? С какво ще живее, когато не ще може повече да работи? Да се рови в миналото си. Но и зад него няма нищо. Само безкрайна пустиня, в която сам зася мними опасности, за да я запълни с нещо. Не, той още не бе започнал истински да живее.

Най-ценните сили са разпилени, а още не бе започнал да живее. Толкова пари харчи за препитанието си, но за да се впусне в живота, трябва да е богат. В банката имаше няколкостотин крони. И мисълта му, подобно на сламка към водовъртеж, се устремяваше към тези пари. Поне две седмици да поживее истински, да изпита какво е! С цялата си плът и кръв, с всяка своя фибра и клетчица на организма си! Но затова трябва да замине. В Стокхолм той е Фабиан Левис, счетоводител във фирмата „Никодеми & Ко“, а искаше да бъде човек! Какъв е тук! Жалко същество, неразривно свързано с мръсната канцеларска мебел и с миризмата на стари книжа. Безлично име — едно от милионите други имена. Жадуваше да се откъсне от привичната обстановка, да вдигне котва и да отплува надалеч.

Тъй изникна думата — Париж! В тези пет букви можеше да потъне. Стремеше се нататък с цялата си душа: като събере хиляда крони, ще замине. Ще изхарчи в Париж и последното си йоре, парите ще му стигнат за две седмици. Вече пести две години и през пролетта ще се отправи на път. Париж е най-хубав през пролетта. В паметта му изплуваха откъси от романи, от картини, видяни по изложби, и той вече си представяше булевардите, синия цигарен дим, напластен над масичките в кафенетата; „Льо Боа“ под лилавите пролетни корони на дърветата, Сена, бледите жени в ниски, безшумно плъзгащи се каляски, нощните, ярко осветени улици, баловете в „Мулен дьо ла галет“, цигулките в „Максим“. Ресторантите на Форен, Гийом, Жербо, Бак Пари го чакаха. За шейсет-седемдесет франка на ден ще може да види доста. Не може да се каже, че е отблъскващ. Вярно, понакуцва, но стига да поискат, жените могат да не забелязват такива неща. Графиня Гвичиоли била сляпа за недъга на Байрон, защото го обичала, а ако Фабиан не съумее да обае жените със страст, ще им покаже няколко луидора и резултатът ще бъде същият. Сега се стремеше към приключения, твърде дълго ги бе чакал. Поне веднаж в живота си да им се насити.

Това бе мечта. Тя се роди преди две години и успоредно със закръглянето на сметката в банката ставаше все по-ясна и отчетлива — като изображение в магическо фенерче. Той вече живееше с нея: обед в „Континентал“, вечеря в „Америкен“, bon soir, Clire, bon soir Pauline. Само след няколко месеца това не ще бъде вече само мечта. Най-сетне ще вкуси от истинския живот. Ще избяга оттук и ще види свят, хора, въздух, всичко. Ще минат две седмици, ще се завърне, пак ще надене провисналия си сив редингот, но поне ще има за какво да си спомня. Развлечението е сериозна работа и като всяка работа е съпроводено с известни рискове, но той ще ги приеме. Просто ще си вземе двуседмичен отпуск. Докато крачеше по „Дротнингатан“, Фабиан се чувствуваше като смел изследовател, който привършва подготовката за дълго пътешествие.

Той тръгна към площад „Гюстав Адолф“, над който се стелеше светла мъгла. Тя се сгъсти и фенерите осветяваха площада като две мътни луни. Хората изникваха и изчезваха като сенки. Влезе в едно кафене, за да изпие чаша кафе и да прегледа „Фигаро“, който винаги носеше лъха на Париж и на широкия свят.

В раздела за светска хроника прочете:

„Във вторник виконтеса дьо Ларошфуко даде вечеря на трийсет души в къщата си на улица «Клебер». Сред поканените бяха господин дьо Трюи със съпругата си, барон и баронеса де Парламина, графиня Верде, мис О’Хаган, княз Волконски, барон дьо Вофрелан, виконт д’Елва и др.“

После хвърли поглед към рубриката на произшествията:

„Касапинът Емил Мойар, живущ на улица «Сен Кроа дьо ла Бретонри», срещнал вчера на площад «Сент опортюн» любовницата си Роза Лабиш, която го била напуснала преди известно време.

Мойар извадил от джоба си револвер и изстрелял няколко куршума в нещастницата, като я улучил в гърдите и стомаха. После два пъти стрелял в главата си.

Пострадалите са откарани в «Отел Дйо». Състоянието на Мойар е безнадеждно.“

„Състоянието на Мойар е безнадеждно“ — повтори; си на ум Левис, докато гледаше към обгърнатия в мъгла площад.

Изпита радост от тази новина. Струваше му се, че Париж не би бил Париж, ако Мойар оцелее.

II

Фабиан Левис лежеше в леглото си и преглеждаше вестника, който бе купил от будката под мавританския фенер. Погледът му се задържа на първа страница: там бе поместен некролог. Умрял директорът на музикалното училище Брандел. Опечалени: жена, дъщеря, и многобройни приятели. Подпис: Ева Брандел, родена Линд.

Колко странно — след толкова години пак не можеше да гледа спокойно това име. Няколко пъти я видя на улицата. Но не я поздрави. И ето че сега е вдовица. Да, времето си върви. Кога беше всичко това? През пролетта на осемдесет и първа. Значи, дъщеря й е голяма, почти на толкова години, на колкото бе Ева, когато я срещна за пръв път. Фабиан не можеше да откъсне поглед от некролога. В тази черна рамка би могло да стои и друго име. Той хвърли вестника настрана и се зави презглава с одеялото. Кръвта му биеше в слепоочията като часовник: живея, живея, живея. Все пак още нещо му е останало и той не ще се откаже от правата си.

Не можеше да не й напише няколко съболезнователни реда, нека се чуди, колкото си иска; след това настъпи Коледа и в суетнята всичко бе забравено. Но в един студен снежен ден след Нова година, когато по улицата едно подир друго се точеха погребални шествия, а той си беше у дома и печеше кестени, камбанката над вратата дрънна.

— Моля?

— Господин Левис?

Дама в дълбок траур бе застанала на прага. Повдигна воала си.

— Вие, разбира се, не можете да ме познаете. Аз съм госпожа Брандел, Ева Линд.

Тя леко почервеня. Докато й предлагаше да седне, Фабиан чувствуваше, че също почервенява; бе застанал по средата на стаята с щипките в ръка и мълчеше, без да има сили да контролира мислите си. Не, невъзможно. Пълната, застаряваща дама, с увиснало, посърнало лице и очи, подпухнали от сълзи — неговата Ева. От целия й вид лъхаше нещо овехтяло и старомодно. Както и бедност, макар да не виждаше ръцете й.

— Така ме гледате… Изменила съм се, знам. О, толкова ми се струпа! — Тя се изсекна и на бледата й буза застина голяма, кръгла сълза.

Фабиан бе обзет от лошо предчувствие. Какво ли щеше да иска?

— Ако можех… Дойдох… Сама не разбирам как се реших на това… Но вашите няколко реда… в тях имаше толкова съчувствие и добрина. Те ми придадоха смелост и аз си помислих: ще опитам, той не ще ме осъди и ако, ако поне има някаква възможност, той…

Тя отново избърса носа си. Сълзата остана да виси на бузата й като накит.

— Работата е там, че с мен е свършено. — И внезапно избухна в ридания. — От мъжа ми останаха само дългове, а имам Маги. Тя се учи в консерваторията, свири на цигулка… Толкова е прилежна и послушна, професорът твърди, че от нея ще излезе нещо. Само да можех… А сега се появи възможност да купя малко магазинче… Необходимо е да се внесат само шестстотин крони.

Пред очите на Левис притъмня. Един забравен кестен се търколи в пепелта. На улицата иззвъня трамвай.

— Не разбирам съвсем…

— Защо се обърнах към вас? Но нямам вече никого другиго.

— Роднини и многобройни приятели — напомни Фабиан текста на некролога.

Тя тихо заплака.

— Съжалявам, но ми е напълно невъзможно.

— Нищо тогава. Извинете.

Спусна воала си, оправи гънките на роклята и стана. Фабиан не помръдваше и я държеше за ръката. Под воала лицето й почти не се виждаше — бяло петно, но на това петно горяха очите — големи, тъжни и блестящи. Дъхът му секна, устата му пресъхна и той не позна собствения си глас.

— Е, все пак… — поде с мъка. — Наистина аз нямам пари… беден съм като вас. Но ще се опитам… Може би някой по-заможен близък. Ще видим. Имайте кураж, Ев… госпожо Брандел. Тази седмица ще ви обадя.

И той лекичко я подтикна към вратата.

След това се хвърли в креслото. Какво всъщност бе станало? Нищо. Просто една възрастна жена плака в неговата стая, а той й даде някакво обещание, надяна си клуп на шията. Но не е необходимо да стяга тази примка. Всичко, което му разказа, е, разбира се, нелепост. Париж, мечтата, животът — нима можеш да се откажеш от всичко това само заради чифт печални очи, които са те погледнали изпод воала! Да не е полудял! Изображението от вълшебното фенерче обаче вече помътняваше и се разпадаше.

Два дни наред се гълчеше, че е обезумял, а на третия изпрати парите. Идиот! Защо й написа тогава съболезнователното писмо? Ето докъде води елементарната любезност! Но такива като него за нищо не ги бива, те не са в състояние да спрат лавината, а могат само да летят надолу с камъните. „Париж не би ми доставил удоволствие — разсъждаваше той — заради тези очи! Да, наистина, такъв съм. Ако би било възможно да се радваш, без да отнемаш радостта другиму! Ако всичко, ако целият живот не се купуваше с цената на жертви, на човешки жертви, със сълзи и кръв! Или яж, или ще те изядат. А аз винаги се набучвам на шиш, пека се и се сервирам на трапезата: хапнете си, моля! Такива като мен няма защо да мечтаят за истински живот. Достойни за него са съвсем други хора.“

Зимата си отиде, подкастрените брястове под прозорците на Фабиан се покриха с листа. Той се боеше от пролетта, боеше се да разчовърка раната, да събуди мечтата за Париж, но безуспешно. Ежемесечно продължаваше да слага пари настрана, просто по навик, и сумата бавно и постепенно се възстановяваше — така мравката търпеливо възстановява разорения си мравуняк.

Повече не видя госпожа Брандел и старателно избягваше да й напомня за съществуването си. Но веднаж получи писмо, в което тя го канеше у тях на вечеря. Маги била във ваканция и ще се радва да се запознае с него.

— Това е господин Левис, който бе толкова добър към нас — представи го госпожа Брандел.

Маги вдигна към него големите си, блестящи очи — такива като на майка й и все пак по-други. Дъщерята бе напълно лишена от спокойната отпуснатост, характерна за Ева още в младостта й. Много бледа, с изпъкнало чело, късо носле с трепкащи ноздри, с голяма, но красива уста, тя в първия миг се стори на Фабиан глупаче. Но само след час бе погълнат, пленен и покорен от това малко, пламенно и толкова неспокойно същество. У нея ту лумваше, ту стихваше ярък пламък. От ъгловато и несръчно момиче внезапно се превръщаше в жена до мозъка на костите си.

С цигулката в ръка тя се преобрази. Притиснала брадичка към инструмента, тя сякаш пиеше звуците, сякаш ги попиваше с всички пори на кожата на лицето си. Ева и Фабиан седяха притихнали след вечерята и сонатата на Керубини ги потапяше в отколешни мечти. Това не можеше да се изрази с думи — те просто чувствуваха безкрайна благодарност един към друг. Госпожа Брандел се бе поуспокоила, затрудненията, възникнали след смъртта на мъжа й, бяха вече назад; търговията в магазинчето потръгна и сега тя бе в състояние да изплаща лека-полека дълга си на Левис.

Маги се отпусна на пода и скри лице в скута на майка си.

— Мамо — каза тя, — когато стана знаменита цигуларка и ще печатат името ми с ей такива букви, ние с теб ще заминем за Италия. Аз ще свиря, а ти ще гребеш парите. Plenty of money![1] О, ще видиш!

Госпожа Брандел прикри с длан очите на дъщеря си.

— Но първо трябва да отида в Париж. Това е необходимо. Тук у нас е невъзможно да се усъвършенствувам. Разбира се, ще струва скъпо, но аз ще намеря пари — ще пестя, ще давам уроци. И ако това се окаже недостатъчно — ще ида при самия крал. Да, да!

Тя скочи и застана насред стаята.

— Ще взема цигулката и хоп — ще се изкача на Лейонбакен. Там стои на пост гвардеец. Ще му посвиря, а той веднага ще опре пушката си на стената и ще тръгне подир мен, последван от всички лакеи и придворни. После ще се озова при камерхерите — те си седят, сърбат шампанско и играят на карти. О! Не са страшни. И обичат хубавичките девойки. Нали така, господин Левис? А когато кралят ни види всички, цялото това шествие, ще му направя реверанс и ще кажа: „Аз съм Маги Брандел, а това е моята свита. Трябва да отида в Париж, ваше величество, и то още сега, незабавно…“

Фабиан я гледаше, без да продума. Мислеше за себе си, за своята мечта и всичко това му се струваше напълно естествено. Ето и тя мечтае за живота — тъй както мечтаят за нещо предстоящо. Нейните блянове са устремени напред, а той е закъснял. Вече е пропуснал и прозяпал всичко, та сега, обръщайки се назад, иска да върне миналото и да види дали не може някак да го промени. Но онова, което си изпуснал, не ще можеш да наваксаш.

Маги му хареса.

Улавяше се, че в кантората и в къщи сред кълбетата тютюнев дим пред него изведнаж се появява лицето й. Настъпи лято и той все по-често и по-често посещаваше Бранделови. После, сякаш по някакво мълчаливо споразумение, започна да прекарва у тях всички неделни вечери. На стената бе окачен портрет на мъжа — тъпо лице с гъсти, паднали връз челото коси, но Ева никога не споменаваше за него. „Не е била щастлива с този човек“, мислеше си Фабиан и намираше в подобни мисли странна утеха.

Понякога вечер отиваха на Кастелхолмен и вечеряха на откритата тераса при Блос, ядяха репички, шунка и спанак. Откъм морето се чуваше плясъкът на вълните. Маги пушеше цигара след цигара, както подобава на знаменита цигуларка, и изпускаше дима право в лицето на Фабчан, на чичо Фабиан. Но когато над сенчестата градинка, в която шумяха листата на дърветата, се спускаше здрач, Фабиан млъкваше и започваше внимателно да я наблюдава. Веднаж тя почервеня под погледа му. Той самият се ужаси и тази вечер никой не направи опит да прекъсне госпожа Ева, която продължи да бърбори до момента, когато се озова пред входа на дома си на улица „Бастюгатан“.

Вечерите Левис прекарваше в къщи и пушеше „Ангелче“. Вече няколко месеца не бе разлиствал „Фигаро“. Всичко, свързано с „Льо Боа“, „Мулен дьо ла галет“ и „Америкен“, му се струваше наивно и в същото време далечно. Полин и Клер се разсеяха като дим. Ежедневно, ежечасно виждаше той пред себе си бялото лице, тясното упорито чело и голямата потреперваща уста. Когато разбра какво става с него, реши да вземе някакво средство против тази треска. Окончателно губи разсъдъка си! Ново безумие! Това е по-лошо от Париж, това е десет пъти по-невъзможно. По-добре се обеси, Фабиан. Но Фабиан съвсем не мислеше да се беси — напротив, обръсна се, среса косата си зад ушите и си сложи чиста яка. Не изглежда толкова стар! В края на краищата той е само на четиридесет и четири години и веднаж тя почервеня, когато погледите им се срещнаха.

Реши обаче известно време да не ходи у Бранделови. Най-напред трябва да се овладее, да обуздае напиращите чувства. Но ето че при Фабиан дойде прислужник с бележка, в която питаха да не би да се е разболял. Не, не е болен, просто е бил зает, но в понеделник, на рождения ден на Маги, разбира се, ще дойде, благодаря. И той пристигна там с огромен букет цветя и с израз на лицето, който цял час бе репетирал пред огледалото и който според него говореше не само за привързаността на любещ чичко. Но Маги не бе особено изкусна в разчитането на израженията по лицата. С двете си ръце пое букета и зарови в него лице, като вдишваше аромата на цветята тъй, както пиеше звуците, когато свиреше.

— А ето и нещо за цигулката — обяви Фабиан.

Вече бяха стигнали до десерта и в чашите бе налято вино. Протегна й плик.

Тя го отвори, в него бяха сложени пет банкноти по сто крони и след миг Фабиан усети ръцете й на шията си и прохладна, поривиста целувка на дясната си буза.

След това той се умълча, заслушан в потока благодарности, леещ се сякаш нейде отдалеч, поднасяше чашата към устните си, усмихваше се измъчено, пиеше, ядеше и отново пиеше. Но му беше тежко. Както тогава, след първото посещение на госпожа Брандел. Изображението от вълшебното фенерче помътняваше и се разпадаше.

— Скъпичка ми излезе тази целувка — подсмихваше се Фабиан по пътя за дома си.

Влезе в задимената стая, запали осветлението, взе от полицата „Бисмарк“ и започна да тъпче лулата с тютюн. Пръстите му леко трепереха.

В началото на новата година Маги замина за Париж. Бе получила малка стипендия и разчиташе, че с нея, с помощта на Левис и на още някой и друг приятел ще остане година в Париж и ще взема частни уроци. А после, ако това бъде възможно, тя се надяваше да постъпи в парижката консерватория. Бе твърдо решена да стане нова Неруда.

За Ева и Фабиан тази зима бе особено дълга. Сега двамата се търсеха взаимно и се сближиха повече, отколкото преди заминаването на Маги. Понякога, докато с Ева пиеха вечер чай, Фабиан се питаше дали е забелязала увлечението му по дъщеря й. Тя все по-често споменаваше старото време, тяхната обща младост и предизвикваше у него ту смях, ту умиление. Но може би говореше всичко това, та да му намекне вежливо за неговата възраст?

Писмата от Париж винаги се четяха на глас. Маги пишеше на двамата поотделно. Те бяха изпълнени с възторжени възклицания. Живеела в изумителен пансион — истинска космополитна колония: освен нея, шведката, там имало шотландка, рускиня, американка и две малки дебели холандки. Шотландката се казвала мис Хамилтън и когато времето било хубаво, настроението й било лошо. Обичала дъжда и мъглата. Рускинята, чието име просто не можело да се напише с човешки букви, имала пръсти, пожълтели от пушене и химически опити; веднаж под секрет им доверила, че по жребий трябвало да убие някакво много високопоставено лице. Но пък когато видяла на стената паяк, изпаднала в истерия.

Маги много работела: ежедневно двучасов урок, а след урока още най-малко четири часа свирене. Колко се различавало всичко това от дома! О, там не е Бласиехолм! Господи, само като си спомня как старият Агис вечно повтаряше: „Госпожице, преди всичко изправете гърба си, така цигулката ще се чувствува по-добре.“ А в Париж можеш, ако искаш, да се прекършиш на две или да стоиш на главата си, важното е цигулката да звучи както трябва. Но когато занятията й свършат, тя има чувството, че току-що се е къпала в Сена.

„Скъпи чичо — пишеше Маги, — никога не съм мислила, че е толкова трудно да се свири! Нощем си хапя устните и мечтая да умра. А на сутринта отново ми се иска да живея. О, вашата малка Маги скоро ще порасне, ще стане голяма и прочута. При това моят професор е неповторим. На визитната му картичка е написано професор, макар че в консерваторията едва ли знаят това. Явно, трябва да оставя професорското си достойнство в джоба на палтото и да го дава на портиера. Но това никак не ме интересува! Затова пък как свири! И какви очи има — не мазните очички на нашите придворни цигулари! Той съумява да превърне моите шведски дръвчета в пръсти на истинска музикантка, а когато ме хвали (не е твърде щедър на комплименти), аз изпитвам желание да затанцувам. Веднаж каза: Elle est vraiment drôle, cette petite[2] и аз го чух, макар да тичах вече надолу по стълбите…“

Това писмо Фабиан не прочете на глас. Нещо в редовете му го накара да трепне. След месец пристигна ново писмо — тя го молеше да й изпрати назаем сто крони. На Ева не каза нищо — клетата жена и без това си имаше достатъчно грижи. Въобще нищо ново, пишеше Маги, работела много, професор Тюве бил доволен от нея. Преди няколко дни дори я завел на опера и предложил около Великден да направят съвместно турне из провинцията. Бил на мнение, че у Маги има нещо, което липсва на французойките.

Неделните вечери в къщата на „Баетюгатан“ минаваха като преди. Сега често по две-три седмици нямаше писма.

— Дано да не се е разболяла — въздишаше майката.

— Да, да.

После Маги съвсем престана да пише. В последното си писмо от 16 май съобщаваше, че се е върнала в Париж след турнето, което не минало особено сполучливо, и че имала нужда от малко почивка. Ева я повика да се върне. Никакъв отговор. Седмиците се влачеха като месеци. Стокхолм опустя, слънцето печеше и нажежаваше безлюдните улици. Въздухът бе горещ и неподвижен. Ева и Фабиан се обгърнаха в душна тишина. Отначало все още се опитваха да си вдъхват взаимно бодрост, да търсят обяснение за случилото се. Сега мълчаха. „Иска да ни изненада — говореха си те по-рано. — Утре ще бъде тук.“ Една вечер на вратата се позвъни и прислужницата донесе писмо: те останаха неподвижни, като вцепенени. В плика се оказа съобщение за лятна разпродажба на стоки. Ева не издържа и се разплака.

По пътя към дома си Левис усещаше страшна тежест и болка под лъжичката, спъваше се по калдъръма, челото му се оросяваше с пот. Отдавна вече бе разбрал, че се е случила беда. По-добре да бе станала тук. Ами ако на писалището му го чака писмо? Драсна клечка кибрит. Нищо. През нощта сънува, че уж върви по някакъв мост, а отдолу бавно се влекат гъсти, жълти води. Като стигна до средата на моста, видя срещу него да пристъпва млада жена, която му кима: „Добър ден, чичо Фабиан, не ме ли познавате?“ Маги. Но веднага след като я позна, тя скочи през парапета и изчезна. Фабиан се събуди с мъчително сърцебиене.

— Гнетят ме кошмари — каза си той. — Заспал съм с нечиста съвест.

Но когато по обичая си започна да търси оправдания, спомни си, че е ял прекалено много на вечеря. Може би работата не беше в съвестта, а в обилната храна преди лягане.

Така си мислеше цяла седмица, но после неочаквано, посред бял ден, отново го посети кошмар. Обхвана го ужас, започна да се задъхва, нещо притискаше гърдите му. Къде е Маги? Какво прави? Може би е умряла? Кой друг, ако не той, трябва да проучи това! Нали това иска от него един жив човек, а може би двама. Не можеш да останеш в самота, не е възможно да се оградиш от света: винаги ще се намери ръка, която да срути издигнатата от теб бариера, да намери обстоятелства, които ще те принудят ти сам да я срутиш. Страхуваш се да хвърлиш камък, защото не знаеш къде ще падне, а той се търкулва от ръцете ти, някой се спъва в него, разбива си главата — и все едно, ти носиш отговорността. В края на краищата действието или бедствието водят до един и същ резултат. Значи, трябва да замине.

Всичко започна с това, че драсна няколко реда, в които изразяваше съболезнование по повод кончината на човек, когото никога не бе виждал. Кой го накара да направи това? Сам той. Онези клетки на мозъка му, в които се бе загнездил старият спомен. И защо е именно такъв? Колко глупаво, че човек не може да се променя съобразно желанията си.

Но хората; ще намерят начин и за това, може би някъде дори вече са го намерили… Слабият или проклетият характер ще се изрязва, както сега изрязват злокачествения тумор или ампутират гангренясал крак.

Но дотогава той ще трябва да си остане все същият Фабиан Левис, който ще вземе заем от банката, за да замине за Париж.

[1] Много пари (англ.). — Б.пр. ↑

[2] Колко е забавно наистина това момиче (фр.) — Б.пр. ↑

III

Кабриолетът го носеше по булевардите.

Бе ноември, дъждовен и ветровит. В локвите киснеха последните листа, в цепнатините между къщите се виеше дим. Фабиан се бе свил под брезентовото чергило на кабриолета, но подаде глава, за да разглежда по-добре града. Видя дълги квартали, съвършено еднакви и скучни, брашнено сиви и мръсно жълти къщи. С гъстите решетки и с нарязаните капаци на прозорците си сградите приличаха на казарми.

Той слезе пред една къща, където, както му бяха казали, давали евтини стаи под наем. Пред входа стърчаха две оскубани лаврови дръвчета, а на вратата бе застанал не по-малко жалък портиер. В стаята, която му дадоха, нямаше прозорци и вонеше на гранясало масло, лук и евтин одеколон, но Фабиан се чувствуваше прекалено уморен, за да търси друга квартира. Докато подреждаше вещите си в нея, настъпи вечерта и търсенето на Маги трябваше да се отложи за другия ден.

Излезе рано, изпи чашка кафе в една млекарница и се отправи на път. Дъждът бе престанал, небето постепенно се проясняваше. Сивата дневна светлина, студена като стомана, се цедеше през облаците, отразена в мокрите тротоари и в блестящите стъкла на витрините. Улиците кипяха от живот, но Фабиан срещаше най-вече отрудени хорица: дребни чиновници, продавачи, работници. Те бързаха, настръхнали от утринния хлад, с цигара или лула в зъбите. Като размахваше жълта картонена кутия, край него се промуши малка камериерка с тънко вратле, с невероятно мършави бедра и с черни миши очички на измъченото и посиняло от студа личице. Сънливи келнери бяха излезли до вратите на кафенетата да подишат въздух, по бледите им физиономии, които напомняха тези на восъчните фигури от музеите, лежеше печатът на отвращение и разврат. На ъгъла стоеше търговец на колбаси с каручката си и силно кашляше.

Фабиан Левис държеше в ръка пътеводителя „Бедекер“. Вървеше покрай дългите булеварди, покрай парковете, оградени с решетки, през площада, на който паметниците и статуите още блестяха след скорошния дъжд, свръщаше в улички, където собствениците на магазинчетата бъбреха на праговете, и накрая се озова в тясна, тъмна уличка, която сякаш още не се бе пробудила от нощния сън. Черните сгради приличаха на стени в тунел. Само малкото бистро бе по-оживено. Кръчмарят метеше тротоара, а няколко посетители работници стояха край металическия тезгях и пиеха абсент.

Непосредствено зад кръчмата Фабиан видя къщата, която търсеше. Позвъни. Портиерката се измъкна от дупката си като голям, мазен плъх. На сънливото й подуто лице лъщяха свински очички, в които се четеше единствено злоба срещу неканения посетител.

— Това ли е пансионът на мадам Буден?

— На четвъртия етаж.

Левис се подпря на перилата, безсилен да помръдне от мястото си. Усещаше същия този гаден мирис на лук и масло, който го гнетеше в наетата стая, зави му се свят. Сърцето му отчаяно биеше. Сега ще се срещне с Маги, след толкова месеци пак ще зърне светналото бяло личице, блестящите очи и голямата уста. Защо не пишеше? О, каква болка им причини, но сега всичко ще се изясни. В дълбините на душата си знаеше, че всички упреци ще заседнат в гърлото му още щом я види.

— Мога ли да видя госпожица Брандел?

Положи всички усилия да произнесе името й по френски маниер. Но мръсното малко същество, което отвори вратата, го гледаше с недоумение.

— Госпожица Маги Брандел, шведката — повтори Левис.

Прислужницата изчезна. Скоро се появи самата мадам. Бе облечена в черна копринена рокля с дълбоко деколте; киселата й като оцет усмивка оголваше два жълти зъба.

— Русичката шведка… Няма я, тя отдавна замина, може би преди месец, два-три.

— Замина?

— Да, дойде да я вземе един господин и двамата заминаха. Същият господин, с когото все беше…

Заминала — господинът, с когото все била… Пред очите на Левис всичко се завъртя. Шапката непоносимо притискаше главата му, краката му се подкосиха.

— Професор Тюве? Нали така му беше името?

— Не зная.

— Но някакъв адрес… — Фабиан се задъха. — Нали все пак е оставила някакъв адрес… своя нов адрес? Извинете… Но това ми е страшно необходимо… имам важна работа с нея… наследство… да, тя получи голямо наследство…

Изведнаж забрави всички френски думи и започна да говори на шведски. Сам не проумяваше откъде му хрумна тази история с наследството; просто искаше да задържи пред себе си тази черна дама с оцетно-кисела усмивка, да не й позволи да тръшне вратата под носа му.

Имаше чувството, че от това, дали тя ще тръшне вратата, или не, зависи цялата му съдба.

Но мадам не знаеше адреса и Фабиан трябваше да си тръгне.

Главата му се въртеше, пое накъдето му видят очите, нямаше сили да спре. После се отпусна на една пейка, за да събере мислите си. На другия й край седеше свещеник, слаб като скелет, облечен в черно расо. С бледо, добро лице, със синкави бузи и брадичка, с тъмни кръгове около очите. Целият му външен вид предразполагаше и внушаваше дълбоко съчувствие. Очевидно беше учител. Зад гърба му буйствуваха двайсетина хлапета, а най-ловките успяваха незабелязано да пускат камъчета в джоба на расото му. Той ги вадеше и спокойно продължаваше да чете.

Фабиан внезапно скочи. Сети се, че знае презимето — Тюве. В най-близката книжарница поиска адресна книга, но там се оказаха четирима Тюве: чиновник от марината, сладкар, вдовица и директор. Тогава разбра, че всичко е свършено и рухна. Все пак отиде в консулството и заяви за случилото се. Когато го питаха за отличителните белези на Маги, той потресен откри, че не може ясно да си представи лицето й.

Настана пладне. По широките улици се носеше нескончаем поток от автомобили, таксита, пощенски дилижанси, велосипеди. Клаксоните, звънците и виковете на кочияшите се сливаха в общия шум. В тълпата ту се мяркаше негър в червена ливрея, ту важен надут сановник с птичи профил. За момент Париж се възправи пред Фабиан такъв, за какъвто бе мечтал. На това видение тутакси избледня. Всичко профучаваше край него, като само дразнеше погледа му и не докосваше душата му. Не му беше до Париж. В неговото съзнание се бе загнездила една-единствена мисъл: Маги. Боже, какво ли е станало с нея? Изчезнала, удавена в този хорски поток… Може би вика, зове за помощ, но никой не я чува. А той? Ръцете му са вързани, не е в състояние да й помогне. Внезапно се сети за малкото кафене, където Маги пишеше, че понякога закусвала. Може би там знаят нещо… Той се метна на един кабриолет и цял час обикаля града. Посещението в кафенето се оказа безрезултатно. Никой не знаеше нищо.

Гладен и отчаян влезе в ресторант „Дювал“ и обядва там сред отвратителна навалица.

Настана вечер. Когато Левис отново излезе на улицата, всички фенери вече бяха запалени, прозорците на къщите ярко сияеха, а високо над покривите ту пламваха, ту гаснеха червени и бели реклами за аперитиви, средства против косопад и обявления на застрахователно дружество. Светлините на колите святкаха като метеори. Левис безцелно крачеше по улиците. „Какво ще кажа на Ева, като се върна?“ — мислеше той. Две жени се приближиха зад него, взеха го подръка и когато той се изскубна, избухнаха в ругатни, които не се и опита да разбере. „Ето накъде съм се стремил — повтаряше си той. — А сега, обикаляйки града на своите мечти, изпитвам носталгия по двете стаички на «Бастюгатан». Неблагодарник си ти, Фабиан Левис.“

Но нали нея вече я няма в тези две стаички, сети се Фабиан. Може би е някъде тук, в тази зейнала тъма, в това бездънно море на света. Някой я е повлякъл със себе си, тя е загинала, загинала… И той почувствува, че плаче. Внезапно се сети отново за Тюве. Пред очите му притъмня, втресе го, зъбите му затракаха. Ако този негодяй беше тук, пред него, щеше да му окървави мутрата, да го повали и стъпче с крака. А на другия ден щяха да се дуелират във Фонтенбло. Фабиан щеше да го застреля като куче, а него самия, ранен в рамото, щяха да закарат в болница, където Маги е медицинска сестра. И тя щеше да се грижи за него, да му оправя леглото с нежните си ръце, да се влюби в него, а след като оздравее, двамата щяха да се върнат в родината си и да се оженят. Или той щеше да загине на дуела и да бъде откаран в моргата. Но в такъв случай къде щеше да срещне Маги?

Силният порив на вятъра го накара да потръпне, хвърли в лицето му последни отронени листа. „Аз съм верен на себе си“, помисли си той. Без да съзнава накъде върви, попадна в Монмартр, видя, че прозорците на някакво ресторантче светят и влезе вътре. Там бе пълно с хора, опушено и задушно. Няколко художници с дълги коси, в омазани кадифени блузи и с преметнати на гърбовете краища на шалчетата спореха ожесточено за нещо си, а сенките на бързо движещите им се ръце трепкаха на стената като криле. В ъгъла седяха двама студенти и играеха на домино, димейки с лули. Една силно напудрена жена с цигара в ръка внимателно наблюдаваше играта им. Веднага щом Фабиан седна, тя се премести на неговата маса.

— Изглеждате много тъжен — каза тя.

Фабиан поръча две бири и те отпиха от тях. Беше доволен, че тя е до него. И измъчен от желанието да се изприказва, зарадван, че поне някой е готов да го изслуша, че се е намерил човек, който да забележи мъката му, той със запъване, като намираше с труд думите, разказа всичко — как се е озовал тук, кого е търсил и колко е нещастен. Тя дърпаше от цигарата и мълчаливо кимаше.

— Обичах я, но тя не ме обичаше. Не, не ме обичаше. Толкова бе бяла. С едно тъмно петънце, бенка над дясното ухо — търсеше думите и се запъваше. — И ето че съм самотен и никой не се интересува от мен…

Внезапно замлъкна. Жената спеше, притворила сбръчканите си, боядисани клепачи. И Фабиан Левис си тръгна. Пое в мрака, размишлявайки за съдбата си. Улиците пустееха, магазините бяха затворени. Нощният живот бе встъпил в правата си. Лицата на минувачите изглеждаха зловещи, маските на бедността и порока се мяркаха пред него като в отвратителен спектакъл. Недалеч, на една пейка, седеше проститутка. Смехът й болезнено отекна в ушите му. От кафенетата долитаха откъслечни звуци от песни. Той извика един кочияш, който сякаш спеше на капрата, и през тесни и криви улички, където над кръчмите и затворените занаятчийски работилници се бе наслоила гъстата воня на клоаките, стигна до своя хотел.

На другия ден вече бе във влака. Пътуваше далеч от мечтата си: бе имал две мечти, напускаше и двете. Струваше му се, че през целия си живот не е правил нищо друго, освен да оставя една мечта заради друга. Отчаяната му болка по живота бе празно терзаене на духа. Действителността имаше за него смисъл само като храна за бляновете. Веднага щом вълнението в душата му заплашваше да се уталожи, той търсеше нови възбудители — в книгите и сред хората, но като ги намираше, веднага ги отхвърляше. А тези промени в настроението пораждаха сърдечна жар и студ, които плашеха самия него. Не е от същото тесто като другите, осакатен е по рождение. Понякога му се струваше, че страда, от позорен духовен недъг.

Скоро и Маги ще бъде забравена, както всичко останало. Той сам си я измисли и по същия начин ще я изхвърли от съзнанието си. Ще изплува ново лице, навеяно от поезията или живота, и ще се задържи известно време, после може би още едно, но те ще стават все по-бледи и все по-бързо ще се заличават от паметта му, а той тихо ще потъва в здрача, с който старостта обгръща човека, преди да настъпи пълният мрак. Но че ругатните, с които се обсипва, ще бъдат безсмислени, нали и те са не по-малко нелепи. Изживя живота си тъй, както можеше. А сега чакаше да дойде старостта и се боеше от нея.

Тропането на колелетата не заглушаваше тъжните мисли, пейзажът не го ободряваше. Фабричните комини на Вестфалия, кафявите степи на Бранденбург. В Зеландия валеше първи сняг, който внасяше свежест в гледката. Фабиан вече не мислеше за това, какво ще каже на Ева. Думи не са необходими, тя ще разбере всичко още когато той влезе в стаята.

И тя разбра.

След няколко дни, в рано спусналия се над тясната уличка здрач, той седеше в същата тази стая, по която толкова копнееше на парижкия булевард. Ева питаше, той отговаряше, после двамата замълчаха. Не я чуваше как плаче. Един етаж над тях детска ръчица удряше по клавишите, налучквайки мелодията „Гейша“, по улица „Теньешгатан“ издрънча трамвай. Госпожа Брандел запали лампата, Фабиан видя снимката на Маги и чу гласът й, интонацията, думите: „Когато стана знаменита цигуларка и името ми ще печатат с ей такива букви, ние с тебе ще заминем за Италия.“

— А професор Тюве? — внезапно попита Ева. Тя като че съвсем бе забравила за него.

Фабиан отвърна глава.

— Няма никакъв професор Тюве — рече той и стана, за да си тръгне.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.